Jeg var nødt til å åpne opp såret-
-og slippe ut blod for å vise dem.
Jeg var nødt til å åpne opp såret og slippe ut blod for å vise dem.
...for å vise dem.
- Så... - Ikke gjør det.
Ikke gjør hva da?
Bare...
La alt være normalt.
- Dette? - Ja.
- Normalt? - Ja.
Ja vel.
Normalt kan jeg klare.
Hva med oppvaskmaskinen?
Hva er det med oppvaskmaskinen?
Ble den tømt i går kveld?
Det er ikke så farlig, men...
Du sa at du skulle gjøre det, og jeg gjorde det i forgårs.
Unnskyld meg.
Jeg gikk tur med hunden. Du skulle tømme oppvaskmaskinen.
Har vi hund?
Vi har ingen hund. Vi har en katt.
- Så du gikk ut med katten? - Ja.
Bra. Katten går ikke ut med seg selv.
- Ser du pappa? - Vi kan ta det om 30 sekunder.
Det vet jeg. Men vi kan også ta det nå.
Jeg hater å snakke når jeg kjører. Kan du ikke vente 30 sekunder?
Vi kan gå lenger tilbake.
- Lenger enn en milliard år? - Det trenger vi ikke. Det funker.
Hvorfor føles det ikke bra?
Det er underbevisstheten som snakker til deg.
Og den sier: "Å, nei!"
For noen timer siden befant vi oss i virkeligheten -
- og jobbet med en simulering.
Nå har vi byttet om.
Det der er virkeligheten. Den som er der.
Det er ikke engang en klone av virkeligheten.
Boksen inneholder alt.
Den inneholder ikke oss.
Et sekunds projeksjon.
- Helvete. - Helvete.
- Hva i helvete, Stewart? - Hva i helvete, Stewart?
- Det er helt sykt. - Det er helt sykt.
- Skru av. - Skru av.
Kassen inneholder oss. Kassen inneholder alt.
Og inni kassen fins det en kasse til.
I uendelighet, til kjedsomhet.
Å, nei...
- Hei. - Ja.
- Jeg tror at jeg drar dit. - Jeg vet det.
Det vet vi begge to.
Vi vet begge hvordan denne dagen ser ut.
Forlengs og baklengs.
Fram til et visst punkt.
Ja.
Ok.
- Vi ses der. - Ja.
Ikke glem at Lyndon er i bilen din og alt det der.
Ja visst.
Hei, Lyndon.
Pokker også.
Unnskyld.
Jeg... sov.
Jeg må snakke med deg, Katie.
Og jeg tenkte at du kanskje var her.
Bare gi meg en sjanse, og hør hva jeg har å si.
Jeg vet at du må jobbe, men vi kan stoppe langs veien.
Ved Crystal Springs-demningen. Det er på veien dit.
Ja vel, Lyndon. Det kan vi gjøre.
Greit.
Lils?
- Forlater vi det normale? - Ja, men bare en liten stund.
Jeg vil vite... hvordan planen vår ser ut.
I går natt spurte du hva de hadde i tankene...
...og jeg sa "vanvidd".
De drømmer teknologinerdenes våteste drøm.
Den som forvandler alt til ingenting.
Ikke noe annet enn programmeringskode.
Hva betyr det?
Det betyr at de tror at alt kan beregnes.
Og selvfølgelig har de knekt koden for å kunne beregne det.
Så alt kan pakkes opp og pakkes ned igjen.
Alt kan plukkes fra hverandre og forutsis.
Stjerner, planeter, støv...
Vi.
Jeg.
Vet du hva problemet med folk som driver IT-selskaper er?
De har for mye makt.
Det driver dem til vanvidd. De tror at de er Messias.
En gang etter midnatt tror de at jeg drar til Devs.
De tror at jeg skal gjøre noe som passer inn i planen deres.
Men jeg skal ødelegge alt for dem.
Jeg skal gå imot spådommen deres.
De sier at jeg drar til Devs.
Alt jeg trenger å gjøre, er ikke å dra dit.
Ødelegger vi for dem ved å henge her en dag?
Ja.
Jeg hadde forberedt meg mentalt på biljakter og 20 års fengsel.
Men... ja vel, vi tester planen din.
Skal jeg late som om jeg ikke vet hva som skjer nå?
Så du har sett dette før?
Du brøt dine egne regler, Katie. Det er derfor du er kul.
Hvorfor så ikke du inn i framtiden? Det kunne du ha gjort.
Hvorfor stiller du et spørsmål du har hørt svaret på?
Jeg ville ikke se framtiden. Det er ikke så merkelig.
Jeg kan leve videre i illusjonen om fri vilje.
Du vet at han tar feil.
Jeg klandrer ham ikke.
Jeg liker heller ikke Everetts tolkning.
Jeg liker Penrose og pilotbølgen.
Men det viste seg at Everett hadde rett.
Det fins flere verdener.
Du har rett, Lyndon. Jeg vet at han tar feil.
- Gjør du? - Ja.
- Hvorfor har du ikke sagt det? - Du forstår ikke.
- Hva forstår jeg ikke? - Du vil ha tilbake jobben din.
Du vil at jeg skal be Forest på dine vegne.
Men dette går ikke som du har planlagt.
Ikke?
Nei.
Om noen øyeblikk klatrer du over rekkverket.
Du står på den andre siden og balanserer på kanten av demningen.
Bare tærne er på betongen. Du holder armene utstrakt.
Hva?
Om du holder balansen eller faller, avgjøres av små variasjoner -
- i luften rundt deg. Vinden.
- Hvorfor skulle jeg gjøre det? - Som en tillitshandling.
- Eller en troshandling. - På hva?
På det du nettopp sa.
På flere verdener.
Hvis du tror på det, vet du at det fins verdener der du faller -
- og andre der du ikke faller.
Men du blir bare bevisst de der du overlever.
Og de verdenene der jeg forblir i live...
...er verdenene der jeg får komme tilbake til Devs?
Det er tanken.
Så du sier at jeg skal bevise at jeg tror på flerverdenstolkningen?
Som en mystiker som går på glødende kull?
Ja.
Hadde jeg gjort det hvis du ikke hadde sagt noe?
Det gjorde jeg.
Ser du meg falle?
Jeg har sett oss her mange ganger, og jeg svarer aldri på spørsmålet.
Hvorfor ikke?
Forteller jeg det, er troshandlingen uten verdi.
En mystiker som går på slokket kull.
Herregud...
Herregud!
Jeg skjønner.
Det er en perfekt sirkel.
Å, helsike!
Det er så elegant.
Det er så fordømt vakkert.
- Jeg digger det. - Ja, det gjør du.
- Så når klatrer jeg over? - Nå.
Nå?
Helvete.
Helvete!
Ja vel.
Herregud! Hjertet mitt slår som en hammer.
Vil du ikke fortelle meg om jeg faller?
Nei.
Dette er intenst.
Jeg jobber hele dagen og blir halvfull hver kveld.
Jeg våkner klokken fire og stirrer inn i det lydløse mørket.
Etter en stund lysner det langs kanten av gardinen.
Fram til da ser jeg det som alltid er der.
Den evige døden.
Tanken blir tom av synet.
Ikke av anger for det gode jeg ikke har gjort, -
-den kjærlighet jeg ikke har gitt eller den tiden jeg ikke har brukt.
Men av den fullstendige tomheten i all evighet.
Den utslettelsen vi ferdes mot og for alltid skal forsvinne i.
Å ikke være her, å ikke være noe sted, snart.
Ingenting er mer forferdelig, og ingenting er mer sant.
Det er en spesiell type frykt som ingen triks kan fordrive.
Religionen prøvde.
Den enorme, møllspiste brokaden-
-som er skapt for at vi skal tro at vi aldri dør.
Og prat om at en rasjonell skapning ikke kan frykte noe den ikke kjenner.
Vi innser ikke at det er akkurat det vi frykter.
Intet syn, ingen lyd, ingen berøring, smak eller duft.
Intet å tenke med, intet å elske eller forenes med.
Den narkosen som ingen våkner fra.
Og der forblir den, helt i utkanten av det synlige.
En liten, uskarp flekk.
En kulde som bremser ned alle impulser til ubesluttsomhet.
Det meste inntreffer aldri.
Men dette gjør det.
Jeg liker akustikken her.
Hvem skrev det der?
Gjett.
Det gjør meg ingenting at du ikke vet hvem jeg siterte.
Men det plager meg at du ikke engang vil gjette.
Store beslutninger fattes om framtiden -
- av folk som vet så lite om fortiden.
Er ikke å kjenne fortiden akkurat det vi driver med her?
Nei. Det er det ikke.
Devs fungerer nå.
- Hva mener du? - Det fungerer helt og holdent.
Fra noen timer tilbake.
Vil du høre Antonius snakke med Kleopatra? Det kan du.
Vil du se dinosaurer eller solsystemet bli skapt? Det kan du.
Helt uten forstyrrelser og avbrudd.
Det fungerer fullstendig.
- Hva gjorde du? - Ignorerte deg.
Jeg og alle andre ignorerte deg.
Vi fulgte Lyndons prinsipp.
Vi baserte systemet på universet -
- og ikke på din begrensende besettelse.
Forest...
Hvem var Markus Antonius? Gjett.
Gjett!
- Kan du gi meg et glass vann, takk? - Ja.
DRA TIL HELVETE
Megge!
Du dreper meg!
Én, to, tre, fire, fem, seks, -
- sju, åtte, ni, ti.
Lily, jeg vil at du skal gå og sette deg på sofaen, ok?
Du telte på russisk.
Du var sammen med mannen jeg møtte ved broen.
Og Sergei.
Ordren min var å overvåke og beskytte ham hvis jeg kunne.
Og så var ordren min å overvåke deg.
Men ikke å beskytte.
Jeg har sett hvor modig du er.
Du har kjempet og kjempet.
Jeg kunne ikke la Kenton drepe deg.
Det var ikke en ordre.
Det var et valg.
Og nå er det et problem, for oss begge.
Det er to lik i leiligheten din, amerikanske borgere.
Noe sånt kan ikke skjules, det kan bare fornektes.
Min side kommer til å benekte det, og jeg kommer til å forsvinne.
Det funker for meg, men ikke for deg.
Nå må vi snakke om valgmulighetene dine.
Du kan kontakte CIA. Ikke politiet eller FBI, men CIA.
Bare de kan finne ut hva som skjedde her.
Men du blir dratt inn i deres verden av avhør og prosesser.
Det kan ta flere år.
Eller så drar du til flyplassen, umiddelbart.
Du tar med pass, penger og en telefon.
Så drar du til Hong Kong.
De har ikke noen utleveringsavtale. Du bor hos moren din.
Men du kan aldri dra hjem.
Jeg må gå.
Jeg beklager det som har skjedd med deg.
Men det viktigste er at du innser at det livet du hadde, er over.
Det valget du har, gjelder livet du skal leve nå.
Hva er det der?
Et maleri i et grottesystem i Frankrike.
Hvor gammelt er det?
Litt mer enn 30 000 år.
Jeg snakket med Stewart på veien inn.
Jeg så ham også, i tunnelen.
Han siterer Shakespeare eller noe.
Så det var ham, ja.
Det der er oss i grotter.
Homo sapiens. Samme art.
Jeg fant en liten jente med en hund.
Så fint.
Jeg mener det.
Vi, ikke sant?
Ja.
Jeg fulgte henne i en periode av livet hennes.
Hun fikk fem barn og døde i tidlig i trettiårene.
Det pussige er at folket hennes, folket vårt, -
- ikke bodde i huler i tiår eller århundrer, -
- men i årtusener.
Jeg har sjekket tidslinjene.
Det er 5000 år mellom noen av veggmaleriene.
5000 år på samme sted.
De malte samme bilder.
Hvordan kunne ingenting forandre seg på så lang tid?
Da jeg var liten, forandret verden seg med noen års mellomrom.
Nå for tiden forandres den med noen måneders mellomrom.
Iblant dreier det seg bare om timer.
Litt av en akselerasjon.
Kanskje den stanser i kveld.
Ja, kanskje det.
Hvor lang tid har vi på oss?
Lily er fortsatt hjemme. Hun drar om rundt ti minutter.
- Hva gjør vi? - Vi kikker på dinosaurer.
Så fleiper du om at den ikke er like bra som "Jurassic Park".
Så ser vi på noen av dine gamle filmer.
Det høres greit ut.
Det er greit.
Noen er på vei mot Devs.
Hun er ansatt, men har ikke Devs-adgang.
Ifølge systemet er hun kode grønn.
Direkte fra sjefen?
Oppfattet. Jeg slipper henne gjennom.
Deg kjenner jeg ikke.
Du har ikke vært her før.
Nei.
Hva heter du?
- Lily. - Lily?
Du virker som en hyggelig ung jente.
Jeg syns at du skal snu.
Dette stedet er ikke bra for deg. Det er ikke bra for noen.
Hva er der inne?
Alt sammen.
Alt er der inne.
Jeg tror ikke at jeg kan snu.
Da så.
Kan du ikke, så kan du ikke. Sånn er det.
Den veien.
Tekst: Morten Gottschalk www.sdimedia.com